V Hirošimě jsi nic neviděla. Nic.
Viděla jsem všechno.
Viděla jsem nemocnici. Tím jsem si jista.
Nemocnice v Hirošimě existuje.
Jak bych ji mohla nevidět?
Neviděla jsi nemocnici v Hirošimě.
V Hirošimě jsi nic neviděla.
Čtyřikrát v muzeu.
V kterém muzeu v Hirošimě?
Čtyřikrát v muzeu v Hirošimě.
Viděla jsem tam chodit lidi.
Zamyšlení lidé mezi fotografiemi.
rekonstrukcemi,
nic jiného jim nezbylo.
Fotografie a diagramy,
vysvětlivky,
nic jiného jim nezbylo.
Čtyřikrát v muzeu v Hirošimě.
Pozorovala jsem lidi.
Sama jsem se zamyšleně dívala
na roztavený kov.
Pokroucený kov.
Kov tak zranitelný jako lidské tělo.
Viděla jsem kytici
z roztavených zátek od lahví.
Kdo by to byl pomyslel?
Lidské maso, stále jako živé,
jeho agonie ještě čerstvá.
Kameny. Rozpálené kameny. Rozbité kameny.
Anonymní chomáče vlasů
hirošimských žen, které jim vypadaly
to ráno.
Na Náměstí míru bylo horko.
10 000 stupňů
na Náměstí míru. Vím to.
Teplota slunce na Náměstí míru.
Jak bys to mohl nevědět?
Tráva... Je to jednoduché.
Nic jsi v Hirošimě neviděla. Nic.
Rekonstrukce byla tak autentická, jak jen bylo možné.
Film byl tak autentický, jak jen bylo možné.
Iluze, jednoduchá, ale perfektní tak,
že turisté pláčou.
Vžycky se můžeš ošklíbat,
ale co jiného může dělat turista
než plakat?
Vždycky jsem nad osudem Hirošimy plakala.
Vždycky.
Ne. Kvůli čemu bys plakala?
Viděla jsem zprávy.
Druhého dne, jak praví historie, a to si nevymýšlím,
začala z hloubi země a z popela,
vylézat zvířata.
Psi v tom filmu byli pořád. Viděla jsem to.
Viděla jsem zprávy. Viděla jsem to.
První den, druhý den,
třetí den.
Nic jsi neviděla. Nic.
I patnáctý den.
Hirošima byla pokryta květy.
Chrpy,
gladioly,
břečťan,
vstaly z popela
s takovou vervou,
o jaké do té doby neslyšeli.
Nic z toho jsem si nevymyslela.
Všechno sis to vymyslela.
Nic.
Tak, jako existuje iluze v lásce,
iluze, že nikdy nezapomeneš,
takovou iluzi jsem měla o Hirošimě.
Tak jako v lásce.
Viděla jsem také přeživší
a ty, co byli ještě v lůnech hirošimských žen.
Viděla jsem trpělivost, nevinnost,
zjevnou pokoru,
se kterou se přeživší v Hirošimě,
přizpůsobili svému osudu, tak nespravedlivému,
že představivost, jindy tak plodná,
tady teď mlčí.
Poslyš, já vím.
Vím všechno.
Nic. Nevíš nic.
Ženy, které riskují, že porodí deformované děti, monstra,
ale stejně jde všechno dál.
Muži riskující sterilitu,
ale stejně jde všechno dál.
Déšť vyvolává paniku,
déšť popela dopadající do vod Pacifiku.
A Pacifik krutě oplácí.
Zabije všechny rybáře.
Z jídla mají lidé strach.
Vyhazují všechno jídlo ve městě.
Všechno jídlo z města je pohřbeno.
V celém městě narůstá zloba.
Ve všech městech narůstá zloba.
Ale proti komu obrací svou zlobu?
Zloba, ať se jim to líbí, nebo ne,
je namířena
proti nerovnosti mezi lidmi.
Nadřazenosti jedné rasy
nad druhou.
Nadřazenosti jedné třídy
nad druhou.
Poslouchej.
Tak jako ty vím, na co se zapomíná.
Ne, nevíš, na co se zapomíná.
Mám paměť, stejně jako ty. Vím, na co zapomenout.
Ne, ty nemáš paměť.
Stejně jako ty musím bojovat celou svou vůlí,
abych nezapomněla.
Zapomínám, stejně jako ty.
Stejně jako dávám přednost vzpomínkám před útěchou,
vzpomínkám na stíny a kámen.
Každý den bojuji celou svou vůlí,
proti hororu neporozumění
a důvodům, proč zapomenout.
Stejně jako ty zapomínám.
Proč potlačovat tu zjevnou potřebu pamatovat si?
Poslouchej. Vím něco jiného. Stane se to znovu.
200 000 mrtvých
a 80 000 raněných za 9 vteřin.
To jsou oficiální čísla.
Stane se to znovu.
Na zemi bude 10 000 stupňů.
10 000 sluncí, budou říkat.
Asfalt bude hořet.
Všude bude chaos.
Celé město bude vymazáno z povrchu zemského
a pak vstane z popela.
Z písku začne růst nová vegetace.
Čtyři studenti
spolu, jako bratři, čekají na smrt, která se stane legendou.
Sedm ramen v deltě řeky Ota
vyschne a zase se naplní v obvyklou hodinu
přesně ve stejnou hodinu
čerstvou vodou bohatou na ryby, šedou nebo modrou,
to záleží na ročním období a denní době.
Lidé kolem rozbahněných koryt už nepozorují,
jak voda pomalu naplňuje
sedm ramen v deltě
řeky Ota.
Poznávám tě.
Vzpomínám si na tebe.
Kdo jsi?
Ničíš mě a zároveň mi děláš dobře.
Jak bych mohla vědět, že tohle město bylo stvořeno pro lásku?
Jak bych mohla vědět, že naše těla k sobě padnou jako rukavice?
Líbíš se mi.
Jak nepravděpodobné. Líbíš se mi.
Jak náhlé.
Jak sladké.
To nemůžeš vědět.
Ničíš mě.
Děláš mi dobře.
Ničíš mě.
Děláš mi dobře.
Mám čas.
Prosím, znič mě.
Zdeformuj mě až na hranici ošklivosti.
Proč ne ty?
Proč ne ty, v tomto městě, této noci,
stejně jako v jiných městech a jiných nocích, takže nepoznáš rozdíl?
Prosím tě o to.
Máš tak krásnou kůži.
Ty.
Ano, já. Překvapená?
Jsi úplný Japonec,
nebo máš ještě jiné předky?
Úplný Japonec.
Máš zelené oči, ne?
Ano, myslím, že jsou zelené.
Jsi jako tisíc žen v jedné.
To proto, že mě neznáš.
To nebude ten jediný důvod.
Nevadí mi být tisíc žen v jedné. Pro tebe.
Poslouchej.
Jsou čtyři hodiny.
Proč?
Nevím, kdo to je.
Každý den ve čtyři hodiny prochází kolem a kašle.
Byl jsi tady, v Hirošimě?
Ne, samozřejmě, že ne.
To je pravda... Jsem hloupá.
Ale moje rodina byla v Hirošimě.
Já jsem bojoval ve válce.
To bylo štěstí.
Ano.
Pro mě taky.
- Proč jsi v Hirošimě? - Kvůli filmu.
- Filmu? - Hraji ve filmu.
Kde jsi byla předtím, než jsi přijela do Hirošimy?
V Paříži.
A před Paříží?
Před Paříží jsem byla v Nevers.
Nevers.
Nevers?
To je v departementu Niévre. To neznáš.
A proč jsi chtěla vidět v Hirošimě všechno?
Zajímá mě to.
Mám na to svůj názor.
Třeba dívat se na věci zblízka,
to se musíme učit.
Chceš kávu?
- O čem se ti zdálo? - Nepamatuji se. Proč?
Dívala jsem se na tvoje ruce. Pohybovaly se, když jsi spal.
Možná, že se to stává, když nevíš, že sníš.
Jsi krásná. Víš to?
- Myslíš? - Ano.
Trochu obnošená.
- Trochu ošklivá. - To ti nevadí?
Včera v baru jsem si toho všiml.
Jak jsi ošklivá. A...
- A? - A jak jsi znuděná.
Řekni mi víc.
Byla jsi znuděná tím způsobem, který nutí muže, aby se s tebou seznámil.
Mluvíš dobře francouzsky.
Že?
Jsem rád, že sis toho konečně všimla.
Já jsem si nevšiml, že bys mluvila japonsky.
Všimla sis někdy,
že si lidé všímají věcí, které je zajímají?
Ne. Já si všimla tebe.
A to je všechno.
Poznat se
v Hirošimě.
To se nestává každý den.
Co pro vás znamená Hirošima ve Francii?
Konec války.
Myslím celkově.
Zázrak, kterého se obávali,
údiv nad tím, že uspěli.
A nové bezejmenné obavy pro všechny.
A rozdíly.
A strach z rozdílů.
Kde jsi byla?
Zrovna jsem odjela z Nevers.
Byla jsem v Paříži. Na ulici.
To je krásné slovo... Nevers.
Slovo jako každé jiné. Stejně jako to město.
Poznala jsi v Hirošimě mnoho Japonců?
Pár ano...
Ale žádného jako ty.
Já jsem první Japonec v tvém životě?
Ano.
Hirošima.
Celý svět se radoval.
A ty ses radovala s ním.
V Paříži byl krásný slunečný den.
Slyšel jsem o tom. Je to pravda?
Ano, byl to krásný den.
- Kolik ti bylo? - Dvacet. A tobě?
- Dvacet dva. - Skoro stejně staří.
Přibližně.
Kde pracuješ?
Jsem architekt.
A také se angažuji
v politice.
Proto mluvíš tak dobře francouzsky?
Proto. Abych si mohl číst o Francouzské revoluci.
Co je to za film, ve kterém hraješ?
Film o míru.
Co jiného bys v Hirošimě čekal?
Chtěl bych tě vidět znovu.
Zítra touto dobou
budu na cestě zpátky do Francie.
Opravdu? To jsi mi neřekla.
To je pravda.
Nebyl důvod, abych ti to říkala.
Proto jsi mě vzala včera v noci k sobě do pokoje.
Protože to byl tvůj poslední den v Hirošimě.
Vůbec ne.
To mě nikdy nenapadlo.
Když tak mluvíš, říkám si, jestli lžeš, nebo mluvíš pravdu.
Lžu. A mluvím pravdu.
Ale nemám důvod ti lhát.
Řekni, stávají se ti takové věci často?
Ne, často ne. Ale stávají.
Mám ráda muže.
Mám pochybnou morálku, víš.
Co tím myslíš, „pochybná morálka“?
Pochybovat o morálce druhých.
Chtěl bych tě vidět znovu.
I když ti zítra odlétá letadlo. I když máš pochybnou morálku.
Ne.
Proč?
Proto.
Už se mnou nechceš mluvit?
Chtěl bych tě vidět znovu.
- Kam letíš, do Nevers? - Ne. Do Paříže.
Do Nevers už se nevrátím.
- Nikdy? - Nikdy.
Nikdy jsem nebyla mladší než v Nevers.
Mladá v Nevers.
Ano. Mladá v Nevers.
A taky šílená
v Nevers.
Víš, Nevers,
to je jediné město na světě,
jediná věc na světě, o které většinou v noci sním,
a zároveň se snažím
myslet na ni co nejméně.
Co to bylo za šílenství v Nevers?
Šílenství, to je jako inteligence.
Nemůžeš to vysvětlit. Jako inteligenci.
Přijde to,
stráví tě to
a pak porozumíš.
Ale když to přejde, najednou tomu nerozumíš vůbec.
Nenáviděla jsi?
To bylo moje šílenství.
Byla jsem šílená nenávistí.
Byla bych mohla
udělat v nenávidění kariéru.
Jediné, o co jsem se starala, byla nenávist.
- Rozumíš? - Ano.
Je to pravda. Myslím, že tomu také rozumíš.
Stalo se ti to znovu?
Ne.
To byl konec.
- Během války? - Těsně po válce.
Byla to jedna z těžkostí poválečného života ve Francii?
Dalo by se to tak říct.
A kdy to šílenství přešlo?
Pomalu odcházelo. A pak když přišly děti, samozřejmě.
Co jsi to říkala?
Řekla jsem, že to pomalu odcházelo. A pak když přišly děti, samozřejmě.
Chtěl bych s tebou strávit pár dní,
někde, někdy.
Já taky.
Ale tím nemíním vidět tě znovu dnes.
Dnes, to se nepočítá. Opravdu bych chtěl.
Ne.
Dobře.
To proto, že víš, že zítra odjíždím.
Možná, částečně.
Ale je to stejně dobrý důvod jako kterýkoliv jiný, ne?
To pomyšlení, že za pár hodin odjedeš
a už tě nikdy neuvidím.
Ne.
Bylo snadné tě v Hirošimě najít.
To je francouzský film?
Ne. Mezinárodní. O míru.
- Už to skončilo? - Pro mě ano.
Ještě zbývá natočit pár davových scén.
Je tu hodně reklam na mýdlo.
Možná takové symbolické.
Ano, možná.
Tady v Hirošimě si z filmů o míru legraci neděláme.
Jsi unavená?
Jako ty.
Myslel jsem na Nevers, ve Francii.
Myslel jsem na tebe.
- Opravdu zítra odlétáš? - Ano, zítra.
- Bez lítosti? - Ano.
Protáhlo se to. Měla jsem se vrátit do Paříže už před měsícem.
Díky tobě mám strašlivou touhu milovat.
Vždycky
tyhle krátkodobé vztahy.
Já taky.
Ne.
Víš, že to není pokaždé tak silné.
Říkají, že bouře vždycky přichází
před soumrakem.
Nechce se mi přemýšlet o zítřku.
Myslím, že tě miluji.
Půjdeš se mnou ještě jednou?
Odpověz.
Máš strach?
Ne.
Posaď se.
Ty jsi v Hirošimě úplně sám?
Kde máš ženu?
Je v Unzen, v horách.
Jsem sám.
Kdy se vrátí?
Za pár dní.
Jaká je tvoje žena?
Krásná.
Patřím mezi ty muže, kteří jsou se svou ženou šťastni.
Já taky.
Jsem žena, která je se svým manželem šťastna.
Jinak by to bylo moc jednoduché.
- Odpoledne nepracuješ? - Pracuji, hodně.
Hlavně odpoledne.
Je to celé absurdní.
Vzdáš se svého odpoledne kvůli mně?
Řekni, jaký v tom bude rozdíl?
Ten muž, kterého jsi za války milovala, byl Francouz?
Ne.
Nebyl Francouz.
Ano.
Bylo to v Nevers.
Nejdřív jsme se scházeli ve stodolách.
Potom na zřícenině.
Potom v pokojích. Jako všude jinde.
Pak zemřel.
Bylo mi 18, jemu 23.
Proč mluvit o něm a o těch ostatních ne?
- Proč ne? - Ne. Proč?
Kvůli Nevers.
Sotva tě znám
a z tísíců věcí, které se staly v tvém životě,
jsem vybral Nevers.
- Jen tak? - Ano.
Ne. Ne, to nebylo náhodou.
Řekni mi proč.
Nějak tomu rozumím,
že to bylo tam,
že jsi byla tak mladá,
že jsi ještě nikomu nepatřila.
Líbí se mi to.
Ne, to není ten důvod.
Nějak tomu rozumím,
že to bylo tam,
že jsem tě málem ztratil
a riskoval,
že už tě nikdy, nikdy neuvidím.
Tam jsi se stala takovou,
jakou jsi dnes.
Chci odsud!
Nic už nám nezbylo,
jenom nějak přežít hodiny zbývající do tvého odjezdu.
16 hodin do tvého odletu.
- To je moc. - Ne.
Nesmíš se bát.
Má Nevers ve francouzštině
ještě nějaký jiný význam?
Ne. Žádný.
Byla ti tehdy v tom sklepě v Nevers zima,
když jsme byli zamilování?
Byla mi zima.
Ve sklepích v Nevers je zima v létě i v zimě.
Město leží na řece jménem Loira.
Nedokážu si Nevers představit.
Nevers. 40 000 obyvatel.
Postaveno jako hlavní město.
Dítě ho může obejít dokola.
Narodila jsem se v Nevers.
Vyrostla jsem v Nevers.
Učila jsem se v Nevers číst.
Tam
jsem dosáhla 20 let.
A Loira?
Naprosto nesplavná řeka,
mělká
kvůli nepravidelnému korytu a nánosům písku.
Ve Francii je Loira považována za krásnou řeku,
hlavně díky světlu.
Taková jemná.
Kdybys tak věděl.
A když jsi ve tom sklepě, jsem mrtev?
Jsi mrtev.
A...
jak někdo může snášet takovou bolest?
Sklep je malý.
Velmi malý.
Nade mnou zpívají Marseillaisu.
Je to ohlušující.
Ve sklepě se ruce stávají
nepotřebnými.
Jsou sedřené od kamenů
až do krve.
To je jediné, na co můžeš myslet
a pamatovat si.
Od té doby, co jsem okusila tvou krev, mi chutná.
Nade mnou je svět.
Místo oblohy, samozřejmě.
Dívam se, jak je svět v pohybu.
Během týdne se pohybuje rychle,
o nedělích klidněji.
Neví, že jsem ve sklepě.
Předstírají, že jsem mrtvá.
Mrtvá, daleko od Nevers.
Můj otec to tak chce, protože jsem byla zneuctěna.
Můj otec to tak chce...
Křičíš?
Nejdřív ne.
Potom volám tvoje jméno.
Ale já jsem mrtvý.
Volám tě i tak.
I když jsi mrtvý.
A pak jednoho dne začnu křičet. Nahlas, jako bych byla hluchá.
Proto mě zavřou do sklepa.
Za trest.
- Co křičíš? - Tvé německé jméno. Jenom jméno.
Jediná vzpomínka, která mi na tebe zbyla, je tvoje jméno.
Slibuji, že už ho nebudu křičet.
A tak mě vezmou zpátky do mého pokoje.
Toužím po tobě tak, že už to nemohu snést.
- Bojíš se? - Bojím se všude.
Ve sklepě. V mém pokoji
- Čeho? - Že už tě nikdy neuvidím.
Nikdy.
Jednoho dne ve sklepě
dosáhnu 20 let.
Přijde matka a oznámí mi, že je mi 20 let.
Matka pláče.
Plivneš matce do tváře?
Ano.
- Napij se. - Ano.
Pak už si nic nepatamuji.
Řekla jsi, že v Nevers
jsou sklepy staré
a vlhké.
Ano.
Plné ledku.
Občas se na mě přijde podívat kočka.
Nevadí mi to.
Víc si nepamatuji.
Už si víc nepamatuji.
Jak dlouho?
Celou věčnost.
Byla jsem tak mladá!
V noci mě matka bere do zahrady.
Prohlíží si mou hlavu.
Každou noc si pečlivě prohlíží mou hlavu.
Neodvažuje se přijít blíž.
V noci vidím náměstí.
A tak se dívám.
Je obrovské.
Je přímo uprostřed.
Spánek přichází až s úsvitem.
Prší někdy?
Podél zdí...
Myslím na tebe,
ale už o tobě nemluvím.
Šílená!
Jsem šílená láskou k tobě.
Vlasy mi dorůstají.
Cítím je ve svých rukou, den za dnem.
Je mi to jedno.
Ale pořád rostou.
Křičíš, když máš jít do sklepa?
Ne. Nic necítím.
Jsou mladí.
Holí mi pečlivě hlavu.
Věří, že je to jejich povinnost.
Stydíš se, má lásko?
Ne.
Jsi mrtvý.
Moc trpím.
Snáší se noc.
Neslyším nic, jenom zvuk nůžek nad mou hlavou.
Trochu to tiší zármutek
nad tvou smrtí.
Jako...
jako – nevím, jak to jinak říct –
jako moje nehty... zdi...
můj vztek.
Ta bolest!
Ta bolest v mém srdci!
V celém městě zpívají Marseillaisu.
Padá soumrak.
Můj mrtvý milenec je nepřítel Francie.
Někdo říká, že bych měla být vedena městem.
Kvůli té hanbě je lékárna mého otce uzavřena.
Jsem sama.
Někteří se smějí.
Vracím se domů v noci.
A pak, jednoho dne, lásko, tvá věčnost spěje ke konci.
Ano.
Za dlouho.
Říkají, že to bylo dlouhé.
Zvony katedrály sv. Štěpána bijí šest hodin
každý den,
v létě, v zimě.
Jednoho dne je uslyším.
Vzpomínám si, že jsem je slýchávala už předtím.
Předtím, když jsme byli zamilovaní, když jsme byli šťastni.
Začínám chápat.
Vzpomínám si, že jsem chápala už předtím.
Předtím, když jsme byli zamilovaní,
když jsem byli šťastní.
Vzpomínám si.
Vidím inkoust. Vidím denní světlo.
Vidím svůj život, tvou smrt.
Můj život nekončí, tvoje smrt nekončí.
Vidím, že stínům trvá déle,
než dosáhnou do kouta mého pokoje
a do kouta sklepa.
Ve půl sedmé
zima končí.
To je strašné!
Vzpomínky na tebe blednou.
Dej mi něco k pití.
Začínám na tebe zapomínat.
Třesu se, když zapomínám na takovou lásku.
Ještě.
Měli jsme se sejít v poledne na břehu Loiry.
Chtěla jsem s ním odejít.
Když jsem v poledne přišla na břeh Loiry,
ještě nebyl mrtev.
Někdo na něj ze zahrady vystřelil.
Zůstala jsem u jeho těla
celý den
a celou noc.
Ráno si pro něj přišli
a odvezli ho náklaďákem.
Nevers bylo osvobozeno.
Zvony svatého Štěpána bily a bily.
Pomalu vedle mne chladl.
Trvalo tak dlouho, než zemřel!
Jak dlouho?
Nevím přesně.
Ležela jsem na něm.
Ano...
Ta chvíle, kdy zemřel, mi unikla,
protože v ten moment a potom,
ano, mohu říct potom,
jsem nenašla jediný rozdíl
mezi jeho mrtvým tělem a mým vlastním.
Jeho a moje tělo
se zdály tvořit jedno tělo.
Rozumíš?
Byl moje první láska!
Pak jsem zase křičela,
a tak mě zavřeli zpátky do sklepa.
Bylo teplo.
Myslím, že tehdy mě ta nenávist opustila.
Už jsem nekřičela.
Stala jsem se rozumnou.
Říkalo se, že už jsem rozumná.
Jednou v noci, ve svátek,
mě nechali vyjít ven
na břeh Loiry.
Lidé chodili přes most.
Hodně, málo, podle denní doby.
Nejsou nikým.
Nedlouho potom
mi matka řekla, že v noci musím odjet do Paříže.
Dala mi nějaké peníze.
Jedné noci jsem tedy odjela do Paříže na kole.
Bylo léto. Noci byly teplé.
Když jsem za dva dny dorazila do Paříže,
byly noviny plné Hirošimy.
Vlasy mi dorostly do přijatelné délky.
Jsem na ulici mezi lidmi.
Uplynulo 14 let.
Už si nevzpomínám, jaké měl ruce.
Ale pořád si ještě vzpomínám na tu bolest.
Dnes večer?
Ano. Dnes večer si ještě vzpomínám.
Ale jednoho dne si už nevzpomenu.
Vůbec.
Na nic.
Zítra touto dobou
budu tisíce mil od tebe.
Tvůj manžel o tom příběhu ví?
Ne.
Já jsem jediný?
Ano.
Já jsem jediný, kdo to ví!
Tiše.
Někdy je tak krásné být s někým!
Ano.
Řekni mi víc.
Řekni.
Za pár let, až na tebe zapomenu
a stane se mi něco podobného,
vzpomenu si na tebe
jako na symbol schopnosti
zapomenout na velkou lásku.
Vzpomenu si na tento příběh jako na horor zapomínání.
Už to vím.
Nezastavují se náhodu v Hirošimě v noci věci?
Ne, nikdy se nezastaví.
Mám to ráda.
Města, kde je pořád někdo vzhůru,
ve dne, v noci.
Někdy nesmíme přemýšlet
nad těžkostmi, které život přináší.
Jinak bychom se udusili.
Jdi už.
Slunce ještě nevyšlo.
Ne.
Asi bychom zemřeli, kdybychom se už nikdy neměli vidět.
Ano, asi.
Ledaže, možná, jednoho dne
válka...
Ano.
Válka.
Myslíš, že víš,
ale ne.
Nikdy.
V mládí v Nevers měla německého milence.
Odjedeme do Bavorska, lásko,
vezmeme se.
Nikdy do Bavorska neodjela.
Ať se ti, kdo nikdy neodjeli do Bavorska, neodvažují mluvit před ní o lásce!
Ještě jsi nebyl mrtev.
Vyprávěla jsem náš příběh.
Mluvila jsem o tobě s tím cizincem.
Vyprávěla jsem náš příběh.
Vidíš, bylo potřeba ho odvyprávět.
14 let, co jsem zakusila
tak neuvěřitelnou lásku!
Nevers.
Podívej, jak na tebe zapomínám.
Podívej se na mě.
Zůstanu v Hirošimě.
S ním.
Každou noc.
V Hirošimě.
Zůstanu tady.
Zůstaň v Hirošimě.
Samozřejmě, že zůstanu v Hirošimě
s tebou.
Protože jsem tak nešťastná!
Vůbec jsem to nečekala. Rozumíš?
Jdi pryč!
Nemůžu tě opustit.
Zůstaň se mnou v Hirošimě.
Jde ke mně.
Vezme mě kolem ramen.
Políbí mě.
Políbí mě a budu ztracená.
Poznávám tě.
Vzpomínám si na tebe.
Tohle město bylo stvořeno pro lásku.
Naše těla k sobě padnou jako rukavice.
Kdo jsi?
Ničíš mě.
Byla jsem hladová.
Hladová po nevěře, po lžích,
po smrti.
Vždycky jsem byla.
Nepochybovala jsem, že tě jednou potkám.
Čekala jsem na tebe klidně,
trpělivě.
Znič mě.
Znič mě, jak se ti zachce,
tak, aby nikdo po tobě nechápal,
proč tolik touhy.
Budeme sami, lásko.
Noc nikdy neskončí.
Nový den nikdy nenastane.
Nikdy.
Pořád mě ničíš.
Děláš mi dobře.
Budeme se rmoutit kvůli odloučení s čistým svědomím.
Nezbývá nám nic jiného,
než se rmoutit kvůli našemu odloučení.
Čas bude plynout. Jenom čas.
A jednoho dne přijde chvíle,
kdy už nedokážeme pojmenovat,
co nás spojovalo.
Všechno bude pomalu vymazáno z našich pamětí,
až to zmizí úplně.
Možná existuje naděje, že zůstaneš.
Víš to moc dobře.
Zůstat tu je stejně nemožné jako odjet.
Osm dní.
Ne.
- Tři dny. - Dost času na co?
Žít z toho? Umřít na to?
Dost času na to, abych věděl, co.
Nic takového neexistuje.
Málo času na život, málo času na smrt.
Byl bych raději,
kdybys v Nevers zemřela.
Já také.
Byla bych mrtvá v Nevers.
Nevers, na které zapomínám,
dnes bych tě chtěla vidět znovu.
Noc za nocí, měsíc za měsícem,
tě rozpaluji.
Zatímco moje tělo hoří vzpomínkami na tebe.
Chtěla bych Nevers ještě jednou vidět.
Loiru.
Topoly v Niévres,
upadáte v zapomnění.
Zaprášená romance,
upadáš v zapomnění.
Jedna noc bez tebe.
Jedna noc bez jeho očí a ona zemře,
ta mladá dívka z Nevers.
Jedna noc bez jeho rukou a pocítí bolest lásky.
Hloupá holčička,
co umřela v Nevers na lásku.
Holčičko z Nevers s oholenou hlavou,
dnes večer upadáš v zapomnění.
Zaprášená romance.
Tak, jako to bylo s ním, nejdřív zapomenu na tvé oči.
Pak zapomenu na tvůj hlas.
Pak, jako to bylo s ním,
zapomenu na tebe celého,
kousek po kousku.
Stane se z tebe píseň.
Kdo jste?
Nechtěla byste si se mnou trochu pohovořit?
Mohu se posadit?
Jste v Hirošimě na návštěvě?
Líbí se vám Japonsko?
Žijete v Paříži?
Musel jsem přijít.
Zapomínám na tebe! Už jsem na tebe zapomněla!
Dívej se, jak na tebe zapomínám! Dívej se!
Hi-ro-ši-ma...
Hirošima...
To je tvé jméno.
Ano, tak se jmenuji.
A tvé jméno je Nevers.
Nevers ve Francii.
Czech Subtitles and SubRip: Sona (wewerka81@quick.cz)